Az optimizmus kényelmes és felette nehéz voltáról
XXXV. ÉVFOLYAM 2024. 10. (888.) SZÁM – MÁJUS 25.![](https://cdn.prod.website-files.com/6240c9003f43df2b91611633/66a4c6a2da2402788fcfa77a_feherkabat.jpg)
Optimistának lenni nehéz, pesszimistának lenni talán még nehezebb. Ha pesszimistán tekintünk az irodalom és ezen belül az erdélyi magyar irodalom helyzetére, gyorsan belefáradhatunk. Mert igaz ugyan, hogy a pesszimista tekintet előterében több papírnak szánt fa lengeti továbbra is ágait, csökken a benzinfogyasztás, és az ennek okán termelődő, mindenféle üvegházhatásokat eredményező gázok kibocsátása is csökken, hiszen a pesszimizmus okán már nem kell könyvbemutatókon, lapszámbemutatókon fellépni – de mindeközben a pesszimista láb előbb-utóbb elzsibbad együltő helyében, a pesszimista ujjak a heveny melankólia okán a billentyűzethez ragadnak, keringési zavarok léphetnek fel, és egyre fáradtabbak leszünk…
Tehát, mert pesszimistának lenni igencsak fárasztó dolog, ezért, ha nem másért, kényelemből: marad számunkra az optimizmus.
Pedig pesszimisták is lehetnénk, okunk volna rá. Elég csak arra gondolni, hogy a magyarság lélekszámának csökkenésével egy időben csökkent az Erdélyben, Bánságban, Partiumban élő magyar írók száma is. Azon aktív, rendszeresen közlő szerzőkre gondolok, elsősorban az ifjabb és középnemzedékből, akik többé-kevésbé rendszeresen hazajárnak ugyan, de mégsem tudnak úgy részei lenni az erdélyi magyar irodalmi életnek, mint korábban. Ilyen mértékű írói elvándorlásra legutóbb a kommunizmus legsötétebb éveiben volt példa. Pesszimizmusra tehát volna ok, de az fárasztó, tehát: optimistának kell lennünk.
Az optimizmus azonban korántsem könnyű, mert nem áll meg önmagában. A 21. század tapasztalatai azt mutatják, lehetünk optimisták, csak az sokkal több munkával jár. Jóval nagyobb erőfeszítésre van szükség ahhoz, hogy elérjünk a nagyközönséghez, mint korábban. A minőségi alkotások létrehozása mellett a személyes találkozások gyakorisága és a világhálós jelenlét erősítése is kell ahhoz, hogy a nyomtatott szó eljusson a mindenkori olvasókhoz. Mindeközben a tehetséggondozás fontosabb, mint valaha. A pályakezdők útjának egyengetése is szükséges ahhoz, hogy legyen, aki folyóiratokban jelentkezik, fellép, szervez, köteteket helyez majdan az asztalra, ahogy ezt „az újak” tenni szokták. Mert nem képzelhető el a fentebb leírt optimizmus nélkülük.