![](https://cdn.prod.website-files.com/6240c9003f43df2b91611633/66911ca00f5a04cb6c0a8764_Vass%20Tama%CC%81s-A%20gyo%CC%8Bztes-1980.jpeg)
Vad nézés
Nem is tudom,
hol voltam,
amikor először megláttam a fát.
Mintha hirtelen egy redőny
csapódott volna fel előttem.
Beleláttam,
kiláttam belőle.
Belülről szakadt ki a vászon,
hogy az idegen,
a formátlan előállhasson.
A legjobban ismert,
a legmeghittebb,
a legközelebbi.
Ő nézett rám.
Én meg viszontnéztem
a kisbabák,
a szerelmesek,
az erdők állatai,
az összes eddig élt festő,
az elcsúszó földrétegek,
az extatikus csillagtávok…
egy másik boldog fa tekintetével.
Terek
M.-nak
bárhova nézek,
minden megkettőződni akar,
csak én összeolvadni veled,
éppen helyét nem lelem,
miközben lábaink alatt mégis ott a tér,
hosszú felejtés után az ébredés,
tör rám a felismerés,
hisz ez a kolozsvári Fellegvár,
vár fellegekben,
vár fellegekből,
odafent lenni veled:
örökösen elkezdődni,
miközben mégis lefelé vezet innen az út,
szűk, meredek ösvény az oldalba kapaszkodva,
csak álomban ilyen végletesek a terek,
csupán néhány csupasz fa ígéri
az ösvény mellett a kapaszkodást,
de indulni kell,
van, ami csak zuhanással tud elkezdődni,
előrevetem magam,
belebújok a lebegésbe,
karjaim a fák ágait súrolják,
nem érnek földet a lábaim,
de már tudom,
ez a tér is,
akár gerincoszlop a benne feszülő kardlapot,
egy másik teret rejt